KAIKU
1. Ajatuksen, tunteen, tyylin tai tapahtuman vastaavuus tai toisto.
Liikaa eri vaihtoehtoja. Tuo on Fenderin vahvistin.
En olisi tunnistanut tuota. Bassbreaker 45.
Minulla on sinulle hyvä kysymys.
80-luvulla sanottiin "Rickenbacher".
Te sanotte "Rickenbacker".
Siitä kiisteltiin jo äsken.
Olemme etelästä. Siksi se on "backer."
- Niin minustakin. - Ei mikään "Bacher".
Onko tuo sinun, Jakob?
Ei. Sitä tosin käytettiin levyllä.
- Tämä on Andyn. - Niin.
Tuo se tänne.
Tämä on folkrock-spesiaali.
Pitää vain liikuttaa pikkusormea.
Muuhun ei ole varaa.
Sisältää musiikkia:
Mukana myös:
ja
Nimeksi tuli Laurel Canyon -
koska kaikki muusikot olivat siellä.
Monet asuivat siellä. Heitä tuli joka puolelta.
Englannista ja kaikkialta USA:sta.
Heidän piti tulla L.A: han levy-yhtiöiden takia.
Täällä pystyi asumaan -
ja se oli vastakohta muulle maailmalle -
jonka näki televisiossa.
Oltiin hyvin lähellä Sunset Stripiä -
mutta silti tunsi olevansa maaseudulla.
Ihan erilainen tunne. Hieno paikka.
Saatoin olla ensimmäinen muuttaja.
Asuin yhdessä paikassa. Kanjonin yläpäässä.
Bändien välillä oli toverillinen suhde.
The Beach Boys tuli tutuksi.
Tietysti myös The Mamas & the Papas.
Tunsin Johnin ja Michellen jo New Yorkista.
Mama Cass emännöi loistavasti.
Laurel Canyon oli hengailupaikka -
boheemeille ja näyttelijöille.
Se oli täynnä ihastuttavia pikku taloja -
ja se oli hyvin riemukasta aikaa.
Rakastin sitä, koska pidän omalaatuisuudesta.
Se viehättää minua. Ja siellä oli omalaatuista väkeä.
Kaikki olivat siellä.
Kaikki tekivät lauluja yhdessä.
Mentiin toisen luo -
kitaran kanssa.
Sitten alettiin soittaa -
ja kohta edessä olikin hitti.
Ei soitettu puhelimella.
Koputettiin vain oveen. "Kuuntele tämä."
Se on todella hieno paikka muusikolle.
Se on terve ympäristö, siellä katsottiin eteenpäin -
ja oltiin luovia. Siltä se tuntui.
Siellä kuuli todella paljon hyvää musiikkia.
Kun kuuli pieniä palasia, ne vain suodattuivat lävitse.
Hyvää iltaa.
Hieno lauluntekijä Warren Zevon sanoi, että...
CAPITOL RECORDS, TOIMITUSJOHTAJA 2001-2007
Kaipaan häntä aina.
Hän sanoi, että jos Roger McGuinn oli soittanut ensimmäiset sävelet -
The Byrdsin albumille ja kuollut -
hänellä olisi silti ollut merkittävin vaikutus -
folkrock-liikkeeseen 25 vuoden aikana.
Hän oli oikeassa. Kun ne laulut soivat radiossa vuonna 1965 -
laulusta, jossa oli nyt runollista syvyyttä -
tuli hitti.
Se innoitti muita tekemään lauluja eri tavalla -
ja tulemaan Kaliforniaan -
mistä Laurel Canyonin tapahtumat saivat alkunsa.
Sen hetken 50. vuosipäivä oli tänä kesänä.
Päätimme Jakobin kanssa, koska muut eivät tehneet mitään -
että tekisimme levyn näiden tekijöiden lauluista.
Ja nyt meillä on show, ja te kaikki olette mukana.
Kiitos, että tulitte ja nauttikaa show'sta.
Haluatteko palata 60-luvulle?
Tämä on hienoa, koska se musiikki -
joka syntyi Laurel Canyonin piireissä 60-luvulla -
ei vain inspiroinut sen ajan muita bändejä -
vaan se inspiroi myös -
oman sukupolveni muusikkoja.
Tänään on mahdollisuus -
siirtää se uudelle sukupolvelle -
jotta sen ajan musiikki kaikuisi voimakkaammin.
LAUREL CANYON, CA ENSIMMÄISIÄ HARJOITUKSIA
Aloitetaanko alusta?
Yritin harmoniaa, mutta...
Entä kertosäe? Onko siinä Will you go?
- Lauloit sen hyvin.. - Laulan sen vain näin.
Sori.
Kokeillaan uudestaan. Kertosäe toistuu vielä.
Toistetaan se. Mitäs tämä on?
En ole nähnyt tällaista.
Miksi aloitimme tämän? Näimme Model Shop -leffan.
Se toi mieleen 60-luvun musiikin -
joten päätimme äänittää osan sen ajan lauluista -
ja halusimme selvittää, miksi kaikki tulivat tänne.
Ketkä tulivat ensin? Tuliko itärannikon väki tänne?
Vai aloittivatko täällä olleet sen erikseen?
Beach Boys oli jo täällä.
The Byrds tuli ensin ja muut perässä.
Miten The Byrds sai alkunsa?
Se alkoi tosi viattomasti.
The Beatles tuli.
Kuulin tämän radiosta.
Sanoin, että he käyttävät folkmusiikin sointumuutoksia.
Siirtymäsointuja.
Siksi otin vanhan folk-laulun -
ja terästin sitä Beatle-biitillä.
Menin soittamaan sen Café Playhouseen.
Siitä ei tykätty.
Rock and rollia ja folkmusiikkia ei olisi saanut yhdistää.
Heistä se oli huono idea.
Hienointa Rogerissa ja minussa...
Kun tapasimme ensi kertaa -
hän tuli Playhouse Caféen -
12-kielisen Gibsonin kanssa.
Hän soitti I Wanna Hold Your Hand.
Ihmettelin, että se soitettiin folk-tyyliin yhdellä kitaralla.
Se oli jotain todella hienoa ja rohkeaa.
Häntä solvattiin sen takia.
Moni ihmetteli, mitä ihmettä hän touhusi.
Menin L.A: han ja sain keikan Troubadourista.
Esiinnyin ennen Hoyt Axtonia.
Sielläkään ei tykätty.
Lyöttäydyin yhteen Gene Clarkin ja David Crosbyn kanssa -
ja The Byrds perustettiin.
Silloin sattui kaikenlaista hauskaa.
Harjoittelimme vanhassa studiossa -
Third Avenuella.
Se taisi olla World Pacific. Entinen jazz-studio.
Kun muut olivat lähteneet pois -
me menimme sinne harjoittelemaan.
The Byrds hyötyi siitä paljon -
koska piti kuunnella, mitä oli harjoiteltu.
Jos kuulostaa hirveältä, pitää olla ahkerampi.
Ja niin me teimme.
Kun se alkoi sujua, Dylan tuli mukaan.
Sinun pitää kertoa enemmän. Ei tosissaan.
Onko niitä muka enemmän kuin yksi?
Bob tuli sinne.
Hän oli kuullut Tambourine Manin.
Hän kuunteli, kun soitimme.
Kuulimme, kun jokin naksahti.
Hän halusi tehdä sen välittömästi.
The Byrds osasi taitavasti sulauttaa -
folk-musiikin ja rock and rollin.
Kaikki ne bändit, joilla on Kalifornia-soundi.
Yksikään ei kuulosta samalta kuin The Byrds.
12-kielisen riffi on todella hieno.
Se on iso hetki -
rock-musiikissa.
Kaksi asiaa törmäävät toisiinsa -
valtavalla voimalla.
Siitä syntyi äkkiä kokonaan uusi musiikkigenre.
McGuinn sai hienon soundin 12-kielisestä.
Se tapa, jolla hän teki sen -
ja se, miten Crosbyn rytmi voimisti sitä -
teki siitä bändin, joka me halusimme olla.
Tykkäsin The Byrdsistä paljon.
Siitä filosofiasta -
ja folkrockin musiikillisesta filosofiasta.
Ja lauluntekotavasta.
- Se oli hienoa. - Todella.
Folkmusiikki on vain vanhempi tapa tehdä lauluja.
Laulu opitaan joltain toiselta.
Vaikka sedältä, joka oppi sen veitsen teroittajalta -
joka oli reissannut etelässä -
ja soitti banjoa ja viulua.
Kun The Byrds aloitti, kaikki eivät pitäneet -
siitä, että bändi esitti folklauluja.
Se oli hyvin tarttuvaa.
Se on iso askel eteenpäin Love Me Do -laulusta -
niihin muihin.
Suhtauduimme rock and rolliin vakavasti -
koska kukaan ei ollut ottanut sitä tosissaan.
Me toimme hyvää runoutta AM-radioon ja pop-radioon -
ensimmäistä kertaa. Se oli jotain ihan uutta.
"June, moon, spoon."
Baby, I love you, ooh, ooh
Ei "Dance beneath the diamond sky with one hand waving free".
Se muutti ihan kaiken.
Fiona, oletko täällä?
Tapasimme, kun hän oli 17-vuotias.
Hän voi nolostua, jos sanon sen.
Liian myöhäistä.
Oletko valmis?
Esitetään Byrdsien biisi.
The Beatles tuli USA: han.
Heiltä kysyttiin suosikkibändiä.
The Byrds! Olimme ihan äimänä.
Oli samanlaiset asut.
Pukujen kaulukset olivat mustaa samettia.
Käytimme niitä Ciro's-klubin keikoilla.
Se toimi viikon. Jätimme ne pukuhuoneeseen -
vaihdoimme farkut ja lähdimme.
Yhtenä iltana puvut olivat hävinneet.
Kerroin John Lennonille. Hän toivoi, että heidän pukunsa olisi viety.
Roger McGuinnin video -
The Byrdsien ensimmäisestä matkasta Lontooseen.
Lähdimme Englantiin intoa täynnä.
The Beatles ja The Stones olivat siellä.
Huomasimme siellä -
että meitä mainostettiin USA:n The Beatlesinä.
Siihen oli hankala vastata.
Meitä tultiin katsomaan Blaises Clubille.
Chris jännitti, ja basson kieli katkesi.
Kukaan ei saa sitä katkaistua.
Esityksen jälkeen yläkerrassa -
John tuli sanomaan, että olipa hieno show.
He kohtelivat meitä todella hyvin.
Kun menimme sinne, he olivat todella cooleja.
Kuka on tuo mies, jolla on melko pitkät hiukset?
Dave The Byrds-bändistä. Hän on kaverimme.
Sitten iltana menimme Scotch of St. Jamesiin.
Se on Paul McCartneyn yksityinen klubi.
Hän vei minut ajelulle -
Aston Martin DB5:lla ympäri Lontoota.
Kävimme Stonesien luona. He opettivat jointtien käärimisen.
Hovimestari kääri -
ja toimitti ne aamuksi portaikkoon.
Niin kuin aamukahvin.
The Byrds oli loistava.
Heistä tuli ystäviämme.
Kun menimme L.A: han -
he tulivat meidän luoksemme.
Se 12-kielinen soundi oli hieno, samoin äänet.
Rakastimme heitä.
He veivät meidät hallusinogeeniseen tilanteeseen.
Meillä oli oikein hauskaa.
The Beatles aloitti folkrockin Kaliforniassa.
Ja luultavasti Kalifornian kaverit -
yrittivät tavoittaa samanlaisen soundin.
Aika oli täynnä outoja sattumuksia.
John Hall Rickenbackerista lensi New Yorkiin -
koska The Beatles soitti Rickenbackerilla.
Hän meni sviittiin -
toisen koskaan tehdyn 12-kielisen Rickenbackerin kanssa -
ja antoi sen Georgelle.
Hän toi sen Johnia varten -
koska hän oli soittanut Rickenbackerilla.
Georgella oli flunssa.
Muut olivat menneet kuvauksiin -
joten George nappasi kitaran.
Se muutti popmusiikin.
Sitä voi kai kutsua rokiksi.
Sitä pitäisi uskaltaa kutsua rokiksi.
Sehän oli rock and rollia.
Kaikki vaikutti kaikkeen. Se oli valtavan iso sekoitus.
Ja kaikkea uutta putkahteli.
Se ulottui valtameren yli -
koska me kaikki kuuntelimme toistemme levyjä.
The Beatlesit jäljittelivät The Byrdsiä yhdessä laulussa -
ja sitten The Beach Boysia Girl-laulussa.
Himoitsin Brianin töitä alusta lähtien.
Felix Pappalardi oli läheinen ystäväni.
Juuri hän tähdensi minulle...
FELIX PAPPALARDI CREAMIN TUOTTAJA
Bach-tyyppisiä piirteitä.
Hän sanoi: "Kuuntele tätä sointusarjaa."
"He käyttävät Bach-tyyppisiä sointuliikkeitä."
Se oli todella tärkeää.
Se oli toinen bändi, jota ihailimme.
Se todella oli.
Kaikki muut... Vaikka se olikin järjestelmällistä -
mutta he olivat hyviä.
Heillä oli hyviä biisejä.
Harmonia oli hyvin kiinnostava.
Ihan erilainen kuin muilla.
Siksi tykkäsimme heistä paljon.
Luulen, että lähes kaikki tietävät -
mutta voisinko esitellä teidät nimeltä?
- Al Jardine. - Kiitos, Al.
Dennis Wilson.
- Brian Wilson. - Carl Wilson.
Mike Love.
Kuka päättää, mitä seuraavaksi tehdään?
Minä kai. En osaa sanoa.
Teen laulut ja tuotan ne, joten minulla on sananvaltaa.
Minusta Mozartissa ei ole mitään parempaa kuin Brian Wilsonissa.
Minusta niin voi sanoa.
He olisivat tykänneet hänestä.
Hän on vain liian hyvä. Hän...
Niin.
Sellaisia kavereita ei ilmaannu monenkaan ihmiselämän aikana.
Se on aika ainutlaatuista.
In My Room. Voi luoja.
Kuka ei olisi etsinyt lohtua...
yksityisyyttä ja lohtua itselleen?
Sen voi sanoa hyvin monin eri tavoin.
Se laulu on vain todella kaunis.
Beach Boys oli ensisijainen juttu -
kun taas Creamin taustalla oli filosofia -
siitä, että voimme tehdä jotain sellaista.
Tai ainakin Pet Sounds antoi inspiraation.
Brian ja Marilyn asuivat saman kadun varrella.
Kun menin käymään -
koko olohuone oli täynnä hiekkaa.
Siellä ei ollut mitään muuta -
kuin Steinway ja pianojakkara.
Pelkkää hiekkaa.
Katsoin häntä ja kysyin: "Mitä ihmettä tämä on?"
Hän sanoi: "Ihan hullua, mutta hän tekee hienoja lauluja."
Pet Sounds oli työn alla.
Voitin sen albumin radiosta. Soittamalla.
Seisoin puhelimen vieressä -
ja minulle esitettiin jokin kysymys.
Soitin heti ja voitin levyn.
Se oli Pet Sounds.
Sitä piti kuunnella muutamaan kertaan, jotta aloin ymmärtää.
Mutta rakastuin siihen levyyn.
Se on erilainen. Se erottuu muista.
Kukaan muu ei onnistunut siinä.
Ei ainakaan samalla tasolla, koska muilta puuttui Brian.
Ehkä olin liian nuori arvostaakseni sitä -
miten hienostunutta se musiikki oli.
Näin vain viisi tyyppiä samassa paidassa laudan kanssa.
Minusta se oli tylsää.
Mutta se muuttui, kun Pet Sounds tuli.
Sanotaan, että Sgt. Pepper oli sen ansiota.
Mikä bändi voisi vaikuttaa Beatlesiin?
Haluatko istua pianon ääreen?
- Pitäisikö minun? - Istu vain.
Työstämme sinun laulujasi.
Työn alla on Just Wasn't Made For These Times.
- Mistä aloitat? - B: stä.
Ja me es-sävelestä.
Sitten se on väärä.
Pitää laittaa capo.
Soittakaa sitten E-duurissa.
Sopii.
Bach vaikutti California Girlsiin.
Biittiin ja shuffle-rytmiin.
Chuck Berry ja Four Freshmen opettivat harmoniaa -
ja Chuck Berry opetti rock and roll -melodioita.
Opin viulusovituksen George Martinilta.
Opin kirjoittamaan viulistien nuotit.
He soittivat ne.
Jos he soittivat väärin -
sanoin, että sen pitää mennä oikein.
Soitin kuntoon ja soittamaan.
The Beatles oli luultavasti suosikkiyhtyeeni.
Tykkäsin heistä.
Ystäväni toi Rubber Soulin ja soitti sitä minulle.
Sanoin, etten voi uskoa, mitä kuulen.
Hän soitti sitä, ja minä totesin: "Vau!"
En voinut uskoa. Sen takia tein Pet Sounds -albumin.
Radio oli päällä -
ja kuuntelin siitä The Byrdsiä.
Se oli The Byrds.
Olimme varmoja siitä.
Me tunsimme heidät ja olimme ystävykset.
Sanoimme, että jos The Byrds tekee hitin -
kuka tahansa pystyy siihen.
Meidän piti päästä L.A: han.
Olimme Albert Hotelissa.
Kaikki muusikot majoittuivat siellä.
John ja minä olimme avioituneet -
ja halusin kotiin.
Hän sanoi: "Emme voi palata kotiin."
"Musiikkibisnes on täällä New Yorkissa."
Hän herätti minut keskellä yötä -
ja sanoi tekevänsä laulua. Minun piti kuunnella.
Ja hän soitti...
Onko viime kerrasta jo aikaa?
Olin juuri sanomassa, että me lauloimme täällä -
Lou Adlerille. Tässä studiossa.
Äänitimme kolmosessa.
Mutta juuri tässä paikassa, jossa olemme nyt -
lauloimme ensimmäisen albumin Loulle.
Mitä lauloit koe-esiintymisessä?
California Dreamin'.
Monday Monday.
Go Where You Wanna Go.
- Aika hyviä. - Niinpä.
Materiaalia oli.
Hänen hattunsa oli vedetty alas, ja hän sanoi:
"Jospa tulisitte huomenna."
"Jutellaan huomenna."
"Selvä."
Kun tulimme takaisin, sopimukset peittivät studion lattian -
ja meille ojennettiin kyniä. "Laita nimi alle."
- Koe-esiintyminen meni siis hyvin. - Kyllä.
Ensimmäisessä studiossa oli vain tämä laite.
Pelkkä tuollainen levy.
LOU ADLER TUOTTAJA
Piano oli keskellä.
Hal Blaine ja rummut olivat tuolla.
John Phillips ja hänen 12-kielisensä.
PF Sloan, ehkä Glen Campbell -
Billy Strange, yksi kitaristeista...
- Kaikki. - Olivat jonossa..
Äänitys oli loppuvaiheessa, ja Denny Doherty...
Meno oli aika villiä. Ja se villiintyi entisestään.
Tyhjiä viskipullokasseja lojui lattialla.
Denny oli nukahtanut pianon päälle.
John sanoi: "Herätys, Denny. Tarvitsen sävelen."
Emme saaneet häntä ylös.
Otimme mikrofonin ja vedimme sen tänne.
Laitoimme sen Dennyn yläpuolelle.
John kumartui alas ja lauloi hänelle sävelen.
Sitten Denny lauloi sen.
John sai, mitä halusi. Denny nukahti uudestaan.
Tämä on todella hieno huone.
Tämä näyttää ihan samanlaiselta.
Niin näyttää. Kaiuttimet ovat vähän erilaiset.
Mutta huone näyttää ja tuntuu täsmälleen samalta.
Se kaikki oli hyvin romanttista.
Asuimme Neitsytsaarten rannalla teltoissa.
On väistämätöntä, että jotain tapahtuu -
kun ryhmässä on sekä miehiä että naisia.
Bändin jäsenessä näkee jotain. Taidossa ja seksikkyydessä.
Siitä syntyy kipinä.
Niin kävi The Mamas & the Papas -bändissä.
Olen nähnyt saman lähes jokaisessa yhtyeessä -
jossa on miehiä ja naisia.
Jefferson Airplane,
Fleetwood Mac.
Me neljä olimme tiivis ryhmä. Asuimme koko ajan yhdessä.
Olimme aina yhdessä.
Ja kun me harjoittelimme -
meillä oli Dennyn kanssa jalkapelit pöydän alla.
Hän oli tosi kova flirttailemaan.
Hän halusi viedä sen äärirajoille.
Hänellä oli loistava huumorintaju -
ja sellainen tietty katse.
Hän oli todella kuuma.
Ensimmäisen levymme kannessa -
minä makaan Dennyn sylissä.
Ennen kuin jäimme kiinni.
Ensimmäisenä yhteisenä iltanamme -
me kaikki olimme pöydän ääressä.
Näimme, että John ja Cass olivatkin jo unessa.
Silloin Denny nousi ylös -
ja hän käveli lasisen liukuoven luo.
Ja sitten me lähdimme.
Kasvoin hyvässä vapaassa ilmapiirissä.
Salasuhde ei ollut minulle niin vakava asia -
kuin kaikille muille.
Minulla oli ollut salasuhde jo ennen Dennyä -
kun olin avioitunut Johnin kanssa.
John oli jo kokenut sen minun kanssani -
ja silloin tuli Go Where You Wanna Go.
John oli todella musertunut ja järkyttynyt.
Se näkyy sanoissa: "Go where you wanna go
Do what you want to do
With whoever you want to do it with, bitch!"
Minulla riitti tekemistä.
Kiirettä piti.
Ja minulla oli hauskaa.
Hyvä, että sinä sanoit tuon enkä minä.
Niin koskettavaa!
- Hyvä, että pidit. - Ihana!
- Hienoa. - Tykkäsin.
Olin jo unohtanut, miten hieno laulu se on.
60-luku oli hienoa aikaa.
Kaikki tuli kerralla.
Se oli kai tarkoituskin.
Silloin oli hienot taitelijapiirit -
ja mietittiin, kaikki voisivat tehdä yhtä hyviä levyjä.
Musiikki syntyy tiettynä hetkenä -
ja se muuttaa kaiken eteenpäin menevän.
Minulla oli Pet Soundsista asetaattilevy.
Olin menossa Englantiin ystäväni luo.
Andrew Oldham oli The Rolling Stonesin tuottaja.
Paul McCartney tuli ja soitin hänelle Pet Soundsin.
He kuuntelivat kaikkea, mitä Brian oli tehnyt.
He miettivät, miten he voisivat käyttää tiettyjä juttuja -
joita Brian oli tehnyt.
Siitä syntyi Sgt. Pepper.
Kaikenlaista oli meneillään
Kaikki ne levyt, joita ostettiin -
et ollut vielä syntynytkään -
olivat huippuja, koska kaikki tekivät niitä.
Minulla on kaksi suosikkialbumia.
Ne ovat Pet Sounds ja Sgt. Pepper.
Kun levyjä kuuntelee -
voi tunnistaa niiden välisen yhteyden.
Se oli jotain maagista.
Aina kun jotain hyvää tapahtuu, se näkyy muuallakin.
Se heijastuu takaisin.
Sitä voi verrata ristipölytykseen.
The Beatles oli kuunnellut myös skiffleä.
George myönsi, että The Bells of Rhymney -
ja If I Needed Someone ovat samantyyppiset-
Hän lähetti Rogerille kortin siihen liittyen.
Joku teki suurimman osan laulusta.
Vaikka Paul ja John.
Jos se tuntui hyvältä, sitä jatkettiin.
Jammailtiin kuin katusoittajat.
Se riffi oli...
George piti siitä, joten hän sävelsi...
sen pohjalta.
Hän antoi äänitteen Derek Taylorille.
Tämä tuli meille.
George käski sanoa -
että hän teki biisin Bells of Rhymney -riffin pohjalta.
Kaunis musiikki tunkeutuu sisään -
ja joskus haluaa tehdä jotain sellaista -
omalla tavalla.
"Hän teki noin, joten ehkä minä voisin..."
Se on avointa.
Sehän on ihan rehellistä.
Mutta selvä varastaminen ei ole yhtä hyvä juttu.
Siinä mielessä se oli tosi hienoa.
Sinulla on vähän rajumpaa tavaraa.
Siinä on Pet Sounds ja Sgt. Pepper.
- Nämä ovat tosi hyviä. - Minä pysyttelen tässä.
Nämä levyt tulivat yhtäkkiä kuin lumivyöry.
Eikä niitä ennen ollut mitään vastaavaa.
Aina kun joku näistä julkaistiin,
se oli merkittävä tapahtuma.
Ihmiset puhuivat siitä ja kokoontuivat yhteen -
toivat levyn huoneeseen ja kuuntelivat sitä.
- Siistiä. - Ja monta päivää.
Ja he pohtivat -
miksi hänellä on viitta ja pontso renessanssijuhlien tyyliin.
Näissä bändeissä on hienoa se -
että ne ovat tavallaan superyhtyeitä.
Solisteja ja lauluntekijöitä on useampi.
Hienointa on se, että kokoontuivat yhteen -
ja antoivat kaikkein parhaansa.
Niin. Pitää vain kuunnella Buffalo Springfieldiä ja muita bändejä.
Tuloksena on jotain ainutlaatuista -
kun se on tehty yhteistyönä.
Se ei onnistu omin voimin.
Siitä ei tule mitään.
Hyvät herrat! Mukava nähdä.
Tervetuloa.
Voisitko puhemiehenä esitellä itsesi -
ja kertoa, ketä muita tässä on?
- Olen Neil Young. - Hauska tutustua.
Olen soolokitaristi.
- Tässä on Richie Furay. - Hei, Richie!
Tässä on Steve Stills.
Hei. Hauska tavata.
Miten kolme kanadalaista ja pari muuta -
päätyivät yhteen? Miten se tapahtui?
Tulimme Brucen kanssa Los Angelesiin vanhalla ruumisautolla -
koska halusimme esittää tähtiä.
Meistä tulee tähtiä.
Olimme juuri lähdössä, kun näin hänet autossa.
Hän pysäytti minut.
Sitten me kaikki pysähdyimme, ja siitä aloitettiin.
Olimme Fort Williamissa, Ontariossa.
Klubin omistaja sanoi: "Ne vakituiset tyypit -
tulevat tänne -
ja esiintyvät teidän ja pääesiintyjän välissä."
Se oli Neil ja trio nimeltä The Squires.
Halusin tehdä täsmälleen samaa -
eli soittaa folkbiisejä sähkökitaralla.
Hengailimme yhdessä viikon.
Juttelimme ja haaveilimme siitä, mitä haluaisimme tehdä.
Olimme erottamattomat.
Buffalo Springfield oli iso juttu.
Näin heidät vuonna 1967 tai 1968.
He tulivat Gainesvilleen ja soittivat The Beach Boysin kanssa.
En koskaan päässyt siitä yli.
Se oli aivan järisyttävä show.
Niin hyvä kuin sen pitikin olla.
Ehkä jopa parempi.
Buffalo Springfieldillä oli -
joukkioittain tyttöjä, jotka... minä halusin.
He katsoivat siihen suuntaan.
Mietin, että sen on pakko olla hyvä bändi.
Menimme L.A: han Creamin kanssa.
Olin ollut siellä tunnin, kun oveen koputettiin.
Stephen Stills oli siinä kitaransa kanssa.
Hän tuli sinne -
otti kitaransa ja sanoi: "Tykkäät kuulemma tästä."
- Soittiko hän Bluebirdin? - Soitti.
Lopuksi tuli tosi pitkä Bluebird.
He vaihtoivat kitarat, ja se kuulosti todella rajulta.
Se oli hienoa.
The Byrds valitsi Buffalo Springfieldin lämmittelijäksi.
Sitä kesti, kunnes David Crosby näki meidät.
"He saavat lähteä. He ovat liian hyviä."
Muistan miettineeni, että tämä on huono idea.
Hehän olivat uskomattoman hyviä.
Meillä oli hittejä -
joten pystyimme tulemaan perässä, mutta he olivat hyviä.
Hienoa oli se, että meillä oli paljon materiaalia.
Huonoa oli se, että se oli hyvin erilaista.
Ensimmäinen laulu oli Clancy Buffalo Springfieldin kanssa.
Ensimmäisen oton jälkeen -
kuului ääni, joka sanoi:
"Liian pitkä. Soittakaa nopeammin."
Silloin katsoimme Neilin kanssa toisiamme.
"Joudumme opettelemaan tämän itse."
Tuossa on Neil. Kuuntelen jotain, mitä hän tekee.
Tuossa on alkuperäinen konsoli.
Se oli 8-raitainen.
Se oli Altecin konsoli, jossa oli isot nupit.
Sen jälkeen taisimme hankkia MCI:n tai vastaavan.
Se oli 16-raitainen, joka oli minusta tarpeeksi riittävä.
Tässä olimme jo oppineet hoitamaan homman itse.
Tuossa ei näy... Tuo on varmaan se kaveri, jonka palkkasimme.
Hän istuu tuossa.
"Istu vain siihen."
Entä Questions -biisi?
Siihen liittyi -
uskomattomia päiviä, jolloin tapahtui kaikenlaista.
Tapasin Judy Collinsin ja Eric Claptonin samana iltana.
Menin Whiskyyn katsomaan Ericiä.
Flirttailin samalla Judylle ja kuuntelin Ericiä.
Eric oli aivan loistava, ja olin ihan ihmeissäni.
Sitten myöhemmin -
Crosby toi Ericin kotiini Laurel Canyoniin.
Lauluun tulleet muutokset -
otettiin Judyn laulusta -
Since You've Asked.
Otin ensimmäiset kolme sointua -
ja muutin kadenssin ja kaiken.
Siitä se kehittyi lauluksi.
Taisin soittaa sen hänelle laulunteon lomassa -
ja se päätyi lopulta Buffalo Springfieldin albumille.
En ollut kuullut länsirannikon musiikkia aikoihin.
Originaali versio on...
En ollut kuullut sen alkuperäistä versiota aikoihin.
Se toi muistoja mieleen.
Siitä tuli mieleen itse tekemäni laulu niihin samoihin aikoihin.
Tein sen vähän myöhemmin. Se oli Let It Rain.
Se oli ensimmäisiä tekemiäni lauluja.
Ja siinä on...
Se teki minuun vaikutuksen.
Sinähän soitat siinä Stephenin kanssa.
Niin.
Mahtoiko se olla..?
Eikö sinua haitannut, että siinä oli samaa kuin..?
Olen varmaan kopsannut sen tiedostamatta.
- Tämän kohdan voi poistaa. - Ei!
- Ihmisten pitää tietää. - Stephen on nyt velkaa.
Sori, minä sekoilin.
Soolokohta on mahtava. Sinä ja Eric yhdessä.
Kun Eric soittaa toisen soolon lopussa -
hän soittaa korkeammalta.
Kaikki alempaa soitettu täydentäisi sitä hyvin.
Eric muistutti minua hyvin säntillisesti.
Hän sanoi: "Kun tämä tehdään lavalla -
siinä pitää vuorotella."
"Ihan kuin koulun pihalla. Herrasmiesmäisesti."
Minut pyydettiin katsomaan. Kun Buffalo Springfield -
harjoitteli eräässä talossa Laurel Canyonissa.
Olin tavannut Mary Hughesin -
joka oli siihen aikaan jonkinlainen Strip-seudun kauneuskuningatar.
Jeff Beck ja Keith Moon tapailivat häntä -
ja minä onnistuin pääsemään joukkoon.
Olin tämän kaunokaisen kanssa -
jointit kiersivät ringissä, ja sitten soitto alkoi.
He eivät soittaneet liian kovaäänisesti -
ja he harjoittelivat esitystä varten.
Sitten oveen koputettiin.
Joku meni avaamaan sen.
Heti tuli sellainen olo, että jokin on pielessä.
Ovi avattiin, ja siellä oli poliisi.
Taustalla oli poliisiauto.
Poliisi sanoi: "Teidän pitää olla hiljempaa."
"Melusta on tullut valituksia. Mitäs tuo on?"
He olivat hetkessä siinä huoneessa.
Olin juuri laskenut jointin käsistäni.
Minulla ei ollut mitään, mutta sain silti käsiraudat.
Meidät kaikki vietiin L.A:n vankilaan.
Sitten alettiin ihmetellä, missä Stephen oli.
Kun hän oli nähnyt, kuka ovella oli -
hän oli hypännyt vessan ikkunasta ja karannut.
Kuulimme myös yksistä juhlista.
Pidettiinkö ne sinun luonasi?
Mitä?
Katastrofi.
Sinä, Eric ja Neil olitte siellä. Samoin poliisi.
Niin olivat.
Istuimme Neilin kanssa makuuhuoneessa.
Sitten kuului...
Käskin Neiliä katsomaan.
"Minä soitan asianajajille."
Minä livahdin karkuun.
Sehän sitten pilasi koko maineeni.
"Hän on se, joka karkasi."
Menin naapuriin ja...
Todella törkeää. Olisi pitänyt rohkaistua.
En ole päässyt siitä yli, ja se on harmittanut aina.
Neil hermostui ja ryntäsi ovesta.
Hän halusi hätistää poliisin matkoihinsa.
Hän on kanadalainen, ja Kanadassa se onnistui.
Oli todella hienoa päästä Los Angelesiin -
koska olin Gainesvillestä.
Siitä tuli mieleen sää, tytöt -
surffaus ja autot. Ilmapiiri oli nuorekas.
Sinne menivät kaikki, joilla oli suuria haaveita.
Haaveilu on sallittua.
Jotkut uskoivat -
että siellä voisi tehdä jotain erikoista.
Muistan, kun kuljin pitkin Sunset Boulevardia -
ja katselin kaikkia levy-yhtiöitä.
Siihen aikaan oli MGM ja Capitol.
Sellaisia, joita ei enää ole.
Se on totta. Menin sinne -
ja kaikki ne äänitysstudiot olivat huippuluokkaa.
Kaikki teknikot olivat uskomattoman taitavia.
Phil Spector ja Brian Wilson olivat siellä.
Ihmiset alkoivat tehdä töitä samojen teknikoiden kanssa -
ja samoissa studioissa, jotta soundista saataisiin hyvä.
Amerikassa on ihan toisenlaista.
Abbey Road on ainoa paikka, jossa äänitimme.
Se oli melkein kuin... Ihan kuin BBC.
Teknikoilla oli valkoiset haalarit.
Jos bassoa piti korostaa, siitä sanottiin tuottajalle -
joka käski teknikkoa hoitamaan sen.
Esittäjä oli toisella sijalla. Tämä väki -
teki musiikin.
Siellä oli professoreita.
Ja hienoja tiedemiehiä.
Me olimme studiossa.
Se oli kuin 40-luvun leffa.
"Mitä haluatte? Haluatteko soittaa?
"Katsotaanpa."
Täällä oli ihan erilaista. Rennompaa ja parempaa.
Good Vibrations äänitettiin neljässä eri studiossa.
Jokainen oli erilainen.
Yksikään ei ole samanlainen.
Western sopi instrumentaatiolle -
kuten rummuille ja kitaroille.
Tykkäsin Sunset Soundin pianosta.
Käytin sitä bridge-osassa.
Gold Star sopi kaikuun.
Siellä se onnistui.
RCA Victorissa laulettiin.
Studioita oli todella paljon.
Sunsetin ja Ivarin risteyksessä oli hieno RCA-studio.
Se oli loistava paikka.
Columbia Studios.
Ja sitten Western.
Sen nimi oli United Western.
Se on yhä siellä.
Oletko ollut täällä?
En koskaan.
Täällä Brian Wilson, The Mamas & the Papas -
ja Buffalo Springfield äänittivät. - Niinkö?
Tässä näkee Don Wasin muutoksen.
- Siinä hän on. - Mennään taaksepäin.
Hän näkyy myös tuolla.
- Tämä on alkuajoilta. - Täällä on lisää.
DON WAS BLUE NOTE RECORDSIN JOHTAJA
Entä nämä kaverit?
Eivät näytä tutuilta.
- Selvä. - Onko tässä kaikki?
On. Ei se mitään.
Äänitän The Associationin laulun.
Tästä ei näe, kuka tekee mitäkin, mutta ei se haittaa.
No niin.
Aloitetaan.
Ajoin Sunsetia pitkin -
ja käännyin kukkuloille menevälle tielle.
Pysähdyin ja näin koko kaupungin. Upeaa.
Olin aivan riemuissani.
Paikan geometria ja harmonia koskettivat.
Se on mahtava kaupunki.
Kun jotkut väittävät sitä rumaksi -
vaikka se on pelkkää runoutta, en kestä sitä.
Halusin rakentaa jotain. Saada jotain aikaan.
Rakastin L.A:ta, kun olin siellä 60-luvun alussa.
Appelsiininkukat tuoksuivat.
Se oli todella hienoa.
Muutimme Laurel Canyoniin ja pidimme siitä.
Sinne tuli paljon ihmisiä soittamaan.
Poltimme pilveä ja sellaista. Se oli hauskaa aikaa.
Kun ajaa sillä seudulla, ihmiset osoittelevat taloja -
joissa asui kuuluisuuksia, kuten Houdini, Tom Mix ja Zappa.
Se oli todella hienoa aikaa.
Aina kun ajoi Canyon Storen ohi -
näki aina jonkun popstaran.
Siinä on David Crosby.
Laurel Canyonissa oli ihmisiä kaikkialta.
Vuonna 1966 se oli täynnä. Siellä näki vaikka ketä.
Näin, kun Crosby pyyhälsi sinne ja nappasi tytöt mukaan.
Hänellä oli muuten viitta.
Hän vain katosi yöhön.
Frank Zappa asui kadun toisella puolella.
Hän seisoi keskellä katua -
ja luki minulle Who Are the Brain Police -laulun sanoja.
Niin kuin Alan Ginsberg. Se oli...
Minä toistelin: "Vau, vau, vau!"
Kuulin, kun Frank Zappa teki orkestrointia -
huutamatta sen päälle.
Se oli... kuin toisesta maailmasta.
Todella uskomaton.
New Yorkissa ei ollut sellaista paikkaa -
eikä itärannikolla ollut sellaista klubia.
Menimme ihmisten koteihin -
ja puhuimme taukoamatta.
Ja soitimme musiikkia. Kaikenlaista musiikkia.
Tein Brian Wilsonin kanssa laulun.
Hän tuli minun luokseni.
Olin ihmeissäni. Hän ei ollut käynyt aiemmin.
Hän kysyi, oliko minulla spiidiä.
"Eiköhän sitä ole."
Menin kaapille ja hain kaksi Biphetamine-tablettia.
Hän halusi kaksi.
Tämä tapahtui neljän maissa iltapäivällä.
Aloimme soittaa biisiä.
Soitimme koko ajan.
Sitten tuli pimeä, ja menin nukkumaan.
Yön jälkeen nousin ylös -
ja Brian jatkoi yhä pianon ääressä.
- Soitti samaa biisiä. - Niin.
- Vauhdilla. - Vain yksi säkeistö.
Laulun nimeksi tuli Ding Dang.
Aina kun näen Brianin, hän sanoo: "Ding dang!"
Täällä tapahtui kaikkea outoa.
Ajoimme Georgen kanssa sinne, missä Micky Dolenz asui.
Stephen Stills oli siellä. Monia muitakin.
Kaikki olivat alastomia hippejä.
Kun he näkivät meidät -
kaikki juoksivat pukeutumaan.
Me tuumimme: "Ei kovin hippimäistä."
Tuntui siltä, että pystyisi kaikkeen.
Mikään ei voinut estää.
Se tuli mieleen.
Hollywood oli vieressä.
Ja musiikkiteollisuus suurelta osin.
Ja Sunset Boulevard...
Siinä oli häivähdys 40-lukua -
kaikkine filmitähtineen ja elämäntyylineen.
Me tavallaan matkimme sitä toisella tavalla.
Siinä vapaudentunteessa -
ja sääntöjen puuttumisessa oli jotain.
Mikään entinen ei pakottanut jäämään paikoilleen.
Tietyt ihmiset kokoontuivat tiettyihin paikkoihin. Siinä syntyi kemiaa.
Ja heistä saivat aikaan vielä lisää kemiaa.
Vertaan sitä entiseen Wieniin -
jossa arkkitehdit, taiteilijat ja rakentajat -
joivat isoja määriä kahvia.
"Mitä sinulla on työn alla?"
30-luvun Pariisissa oli Gertrude Stein ja kaikki ne taiteilijat.
Uskon, että tätä aikakautta -
käsitellään aivan samalla tavalla -
parinsadan vuoden päästä.
Musiikin voima on kiistaton.
Uskon oikeasti, että se voi muuttaa maailman.
Pienin tavoin, mutta...
En aio luopua tästä.
Bändien sisäinen politiikka on välillä raskasta.
Etenkin jos joku saa levylle toisia enemmän omia biisejä.
David oli tehnyt laulun kolmiodraamasta.
Minusta se ei ollut sopiva meille.
Hänestä se oli hyvä ja trendikäs.
Päätimme tehdä Goffinin ja Kingin laulun Going Back.
Hän vastusti sitä.
Se ei ollut heistä hyvän maun rajoissa.
Sehän oli aika rohkea ja koetteli rajoja.
Paitsi minusta se oli vain rakkauslaulu.
Se on tapahtunut. Muuten sitä nimeä ei olisi keksitty.
Se ei niinkään liittynyt Davidiin.
Hän oli kokenut sen itse monta kertaa.
Se ärsytti minua.
Hän tiesi, että se oli tuhma laulu.
Pitää muistaa, että Crosby oli kuin Brando.
Rajoja ei ollut.
Carole ja Gerry olivat muuttaneet L.A: han.
He tekivät lauluja.
Ei enää mitään tyttöbändijuttuja -
vaan trendikkäämpää tyyliä.
David oli sietämätön. Hankala kaveri.
Hän ei saanut hyvää biisiä -
ja me teimme hyvin kaupallisen laulun.
Hän suuttui siitä.
Kaikki kulminoitui siihen, kun Chris Hillman suuttui Davidille -
ja halusi tästä eroon.
Kaikki luulevat -
että jouduin siksi lähtemään.
Hyvät naiset ja herrat. Se ei pidä paikkaansa.
Sain kenkää The Byrdistä, koska olin kusipää.
Hän sanoi:
"Ette ole tarpeeksi hyviä minulle."
Minä sanoin: "Niinkö?" Se ei ollut kivaa.
Se asenne ei miellyttänyt.
Sanon sen, koska se on totta.
Oli siinä toki muutakin.
Jos nuori saa miljoonia, hän mokaa.
Pidimme sen kasassa aika kauan. Bändien kehitys loppuu joskus.
Ne kehittyvät, koska kaikki on jännää ja uutta.
Sen jälkeen alamäki alkaa lähestyä -
kunnes soitetaan vain hittejä.
Eikä se riitä minulle. Se ei riitä.
Tein sen, koska se reitti oli helpoin -
ja sain paljon rahaa ja muuta kivaa.
Mutta se ei riitä.
Kun kuuntelemme näitä lauluja -
ne ovat itsestäänselvyyksiä.
Ja nyt tämä tapahtuu tänään -
ja kaikki on teidän käsissänne.
Herätätte ne loistavat laulut eloon.
Voisitko kertoa siitä?
Kaikki lähti siitä, kun näin Model Shop -elokuvan.
Se on Jacques Demyn elokuva vuodelta 1967.
Se tuntui samanlaiselta kuin The Beach Boysin -
ja The Mamas & the Papasin soundi.
Siksi aloimme tutkia sitä ajanjaksoa -
ja levyjä, joista syntyi viattomuuden aikakausi -
Etelä-Kaliforniassa vuodesta 1965 vuoteen 1967.
Suurin osa bändeistä, jotka valitsimme -
ovat minusta Etelä-Kalifornian ykkösbändejä -
siltä ajalta.
Siellä tapahtui jotain -
josta syntyi paljon musiikkia -
ja paljon uusia tapoja lähestyä musiikkia.
Se oli joka tapauksessa hieno asia.
Niiden kanssa ei juuri tarvitse ponnistella.
Ne ovat klassikkoja. Ajattomia.
Hyvä biisi kuulosti yhtä hyvältä silloin ja nyt.
Emme tehneet niille mitään uutta.
Soundi pysyy alkuperäisenä.
Se soundi on ihme kyllä ajankohtainen.
Se sopii tähän aikaan.
Ihmiset ovat yrittäneet selittää sitä jo pitkään.
Miksi ja miten se tapahtui siellä?
Ja minä...
Sitä voi arvailla, ja jotain voi nostaa esiin -
kun miettii, mikä siihen vaikutti.
En silti tiedä, voiko sitä koskaan täsmentää.
Se vain tapahtui.
Ja se on vieläkin paikka, jonne tullaan tekemään musiikkia.
Ehkä se sai alkunsa The Beatlesin optimismista.
Ed Sullivan oli vuoden 1964 alussa.
Se oli loistava aloitus tälle villitykselle.
Kaikki halusivat olla oma Beatles.
Ja sitä kesti noin 2,5 vuotta.
Se muuttui -
kun alettiin tehdä pidempiä lauluja.
Pet Sounds- ja Expecting to Fly - levyihin asti -
laulu kesti 3,5 minuuttia.
Huomattiin, että pystytään parempaan.
Ovatko nämä laulut teistä -
sanoituksen ja soundin suhteen -
enemmänkin haaveisiin liittyviä?
Aiemmin musiikkia oli tehty -
tietoista ajattelua varten.
Nämä ovat enemmän kosketuksissa alitajunnan kanssa -
mikä lähestyy jo psykedeliaa. Mutta se välitila.
Puhuimme Expecting to Fly -biisistä. Ehkä siinä on se kaikki.
En pysty sanomaan, miksi se on niin -
mutta se on ihan erilainen kuin kaikki muut.
En sano "kunnianhimoinen" -
mutta ehkä siitä aukeni jotain.
Se aikakausi alkaa yhteisestä ajatuksesta -
joka yhdistää muusikot ja luovan voiman -
mistä syntyy jotain suurta.
Ja se päättyy, kun keskitytään enemmän yksilöön -
joka etsii omaa elämäänsä ja omaa polkuaan.
Sitten nämä bändit hajoavat.
Kun ihmiset ovat voimakastahtoisia -
heillä on visioita uudenlaisesta taiteesta -
ja kompromisseja pitää tehdä, se ei vain kestä.
Mitä muistat Expecting to Fly -biisistä?
Äänitimme sen. Mitä muistat?
- Minua ei päästetty sinne. - Etkö ollut mukana?
Neil oli päättänyt lähteä.
- Se laulu oli varoitus. - Niinkö?
- Hän aikoi lähteä. - Ihanko totta?
Hän odottaisi, kunnes se olisi ehdottomasti tehtävä -
bändin jatkamisen kannalta.
Kuten ennen kuin Johnny Carson buukkasi ensimmäisen rock-bändin.
Neil lähti päivää ennen koneeseen nousua.
Tekstitys: BTI Studios Suomennos: Minna Eronen
OMISTETTU TOM PETTYN MUISTOLLE